Når noe begynner,
har en vanligvis ingen anelse om hvordan det vil ende.
Huset du skal til å selge, blir hjemmet ditt.
NYGIFTE
Romkameratene du måtte ta inn, blir familien din.
Og det tilfeldige nummeret du hadde bestemt deg for å glemme,
blir ditt livs store kjærlighet.
- Hei. Hvor lenge har du vært oppe? - Hele natten.
Jeg prøvde å finne ut hvordan jeg kan få svulsten ut av Izzies hjerne.
- Så hvorfor smiler du? - Fordi jeg fant ut hvordan.
Så snart Izzie er utenfor fare, drar vi til Bahamas,
og har bryllupet vårt på stranden. På The One & Only Beach Club.
Du kommer faktisk til å ha drinker under seremonien.
Sikker på at du bør være oppe og gå?
Ja. Jeg har gode og dårlige dager.
Og jeg vil ikke tilbringe alle hvetebrødsdagene våre i sykesengen.
- Dette er ikke hvetebrødsdagene våre. - Jo det er det.
- Jeg vil du skal treffe vennene mine. - Jeg kjenner alle vennene dine.
Du kjenner alle legevennene mine.
Jeg er pasient nå. Du må treffe pasientvennene mine.
Og de vil like den nye mannen min.
- Ikke gjør noe stort ut av det. - Jeg gjør ikke noe stort ut av det.
Jeg er bruden!
lz kom igjen. Jeg skal gi henne en ekte.
Jeg liker denne. Det gjør den ekte.
Greit. Alle, dette er Alex. Mannen min.
Mann, dette er Austin, Star, Meg, Miguel og Alison.
Kan du snurre ham rundt slik at vi får se baken?
- Ja. Alex? - Tuller du?
Et stort traumatilfelle kom nå. Det er...
- Det er kvalitetsbak. - Ikke sant?
- Gratulerer Izzie. - Mange takk.
Så jeg hadde en god økt med psykiateren i morges.
Snakket du med henne om moren din?
Har du truffet henne ennå?
Hun bor jo bare noen få kilometer unna og hun tror du fremdeles er i Irak.
- Jeg har planer om å treffe henne. - Når?
- Dr Hunt? Er jeg ikke på trauma i dag? - Følg meg O'Malley.
Løytnant Lowell, jeg er dr Hunt, vi snakket sammen på telefonen.
Major Hunt, trivelig å endelig treffe deg. Kommandanten fortalte mye om deg.
Du må ikke tro noe som Steve Mason forteller deg.
Dette er dr O'Malley, og du har truffet dr Torres.
Jeg ser etter Charlies skann, men finner ingenting
- funksjonelt galt med benet. - Men jeg kan ikke gå, løpe, bevege meg
uten alvorlig smerte. Jeg har prøvd alt.
Medisiner, fysioterapi, ingenting virker.
- Noe som tyder på nerveskade. - Eller kronisk smerte-syndrom.
Og vi kan se på smertebehandling, men kirurgisk,
kan jeg dessverre ikke gjøre noe.
Det er faktisk noe dere kan gjøre.
Dere kan skjære det av.
Dere kan skjære det av,
erstatte det med en protese slik at jeg kan returnere til Irak hvor jeg behøves.
- Visste du hvorfor han var her? - Nei.
- Er det så urimelig en forespørsel? - Urimelig?
- Skjære av et lem er lemlestelse. - Ungdommen... løytnanten, 19 år,
- vil tilbringe livet sitt i militæret. - Får han komme tilbake med ett ben?
Flere soldater med amputeringer har kommet i tjeneste igjen med proteser.
- Med selvvalgt amputering? - Vet ikke.
Må jeg sende ham tilbake?
Kommandanten sendte ham hit fordi han stoler på meg.
Vi kunne få et annet sett skann og så prøve en epidural for smerten.
Dr Torres?
Fint. Ta MR og gi epidural. Jeg skal ta en titt på skannene,
men hvis benet er friskt, skjærer jeg det ikke av.
- Dr Bailey, er du travelt opptatt i dag? - Det kommer an på.
Har du noen døende barn du vil at jeg skal bli nært knyttet til
- før de dør? - Jeg har en åtte år gammel
nevroblastompasient og han vil overleve. Det er sikkert.
- Så ha operasjon med meg og kos deg. - Dr Bailey kan jeg låne deg?
- Hvem er julenissen? - En gammel hvit mann
som bor på Nordpolen og sniker seg inn i folks boliger på tvilsomt vis?
Nei.
Jeg er julenissen.
Alle systemer klare.
Åh nei, du gjorde det ikke!
Åh jo, jeg gjorde det. Da Vinci S-I HD-operasjonssystem.
Ikke fortell meg at du ventet til jeg nesten var ferdig med allmenn kirurgi
- før du kjøpte Da Vinci. - Vil du prøvekjøre det?
Julenissen!
Hei. Jeg tenkte at når Derek og Meredith gifter seg
vil de sikkert ikke at vi skal henge rundt på loftet særlig lenger.
Så jeg tenkte å begynne å lete etter en leilighet.
Perfekt. Da får du endelig et sted for deg selv.
Faktisk, tenkte jeg at, du vet, kanskje du...
...du ville bli med på det. - Absolutt. Jeg vil gjerne se den.
Jeg er så glad på dine vegne.
Hvor mye av det hørte du?
Den delen hvor du ba henne flytte inn med deg eller der hun takket nei?
Jeg var her for begge deler. Og forresten,
er det bare alt for tidlig for deg å flytte inn med Lexie.
- Du trenger ikke gjøre alt jeg gjør. - Dette handler ikke om deg.
Jeg har min egen fremtid å tenke på. Livet er kort.
- Se hva som skjer med Stevens. - Ikke bekymre deg over Stevens.
Jeg har en plan.
- Vil du fjerne hennes hippocampus? - Én av dem. Det er et vanlig inngrep.
Fjerning av hippocampus kan gå ut over hukommelsen, taleevnen hennes.
Hun kunne ikke fortsette som lege.
- Jeg har gjort det hundrevis av ganger. - På kreftpasienter?
- Nei, men det er... - Kan jeg miste hukommelsen av det?
Sannsynligvis ikke, men det kan skje.
- Og hvis du ikke foretar operasjonen... - Vi kan krympe svulsten med IL-2.
- Hvis svulsten ikke dreper meg først. - Hvorfor ta sjansen?
- Har du foretatt en Wada-prøve? - La hjernen hennes sovne og be
henne huske kort med bilder er ikke en nøyaktig...
Men det ville fortelle oss hvorvidt hun kunne fungere etterpå.
- Som legen hennes... - Jeg gjør det. Det er unødvendig.
- Operasjonen er unødvendig. - Hun har hallusinasjoner.
Fin ring.
Alex overgikk seg selv.
Vi skal ha vakre barn, tror du ikke?
- Er fire for mange? - Fire er perfekt.
Ideelt sett skulle det være to gutter og to jenter.
Én av dem blir garantert en guttejente.
Og jeg vil ha dem tett etter hverandre, selv om det kunne være dumt.
- Hvorfor vente? - Nettopp.
På den måten, hvis jeg ikke kan være lege lenger...
- Du vil ikke ønske det. - Tror du ikke?
- Vil du? - Jeg spør deg.
Hvorfor er du hele tiden enig med alt jeg sier?
Fordi jeg er deg. Jeg er svulsten din.
Du snakker med deg selv.
- Stemmer. - I hvert fall til du har operasjonen.
Hvis du har operasjonen. Skal du ha operasjonen?
Hvis Derek skjærer ut svulsten, kan jeg miste hukommelsen.
Og hvis ikke, kan jeg dø. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
- Alex si meg hva jeg skal gjøre. - Jeg kan ikke si deg hva du skal gjøre.
Klart du kan. Du er mannen min. Det er det ektemenn gjør. De tramper rundt og
forteller konen sin hva hun skal gjøre. Det er jobben din.
- Jobben min er å støtte deg. - Jeg vet ikke hva jeg ønsker å gjøre.
Det er derfor jeg spør deg.
Greit, jeg har en idé. La oss stemme på det.
- Alle som er for operasjonen. - Vi stemmer ikke. Ingen stemmer.
- Mot? - Jeg er mot.
- Å stemme. - Bare bestem for meg. Vær så snill?
Du trenger ikke vite det nå. Tenk på det.
Jeg har ikke tid.
Kaptein Mason sa du reddet livet hans fire ganger i felten.
Et par ganger i kantinen, men ikke si til Mace at jeg fortalte det.
Så tror du at jeg får dra tilbake?
Er du sikker på at du vil det? Jeg mener, hvorfor vil du skjære av benet ditt
bare for å dra i krigen igjen? Har du ikke familie?
Vet du hvordan det er å ha familie som ikke kjenner deg, ikke forstår deg,
- kanskje ikke engang liker deg? - Ja, faktisk, jeg har brødre.
Jeg òg.
Så det er den familien, dem jeg vokste opp sammen med,
og vi har ingenting til felles. Og så er det karene mine i Irak.
Min egentlige familie.
Hva vi enn rotet oss bort i, var vi sammen om det.
Men her er jeg alene. Ikke verdt noe.
Og jeg har prøvd. Prøvd å passe inn her. Jeg har prøvd å være helt vanlig.
Jeg har prøvd å få en jobb, men det er ingen der for meg.
Det er mye jeg hadde lyst til å bli i livet mitt, ting jeg ville gjøre.
Men ingen av dem er her.
Dette er Alison Clark. Hun ble henvist til meg for to år siden.
- Metastaser på hjerne, lever, nyre. - Hun måtte til slutt ha fem operasjoner
og betydelig cellegift, som virket.
Men så...
- Metastasene kom tilbake. - Da startet jeg IL-2 behandlingen hennes.
Og nå etter tre behandlinger på like mange måneder...
- Er metastasene borte? - Metastasene er borte.
Dr Stevens bør være tålmodig. Hun bør gi behandlingene sine en sjanse.
Som kirurger liker vi å skjære.
Men noen ganger finnes det en bedre måte.
La meg trekke tilbake tynntarmen så du kan se bedre.
Vet du hva sjef? Takket være Leo, trenger du ikke det.
- Leo? - Leonardo. Da Vinci.
Se på dette. Se?
Fem hundre og førti grader håndleddsbevegelse.
- Kan ikke gjøre det med et laparoskop. - Eller med åpen operasjon.
Kjennes ganske bra, ikke sant?
Dr Bailey? Lager du lyssabellyder?
Ikke nå lenger.
Du vet dr Chalikonda på Cleveland Clinic foretar
fjerning av galleblære med ett enkelt innsnitt gjennom navlen.
Vi kan prøve det på den neste.
- Hvis du er klar for det. - Ikke ert meg.
Jeg gjør ikke det. Hvorfor skal bare dr Chalikonda ha det gøy?
Det er imponerende, men det tok to år å få de resultatene.
- Det var tre måneder mellom disse. - Det er ikke sikkert Izzie har så lenge.
Svulsten kan begynne å blø om tre dager. Eller tre sekunder.
- Siden når er ikke du for skjæring? - Det er kanskje ikke i beste hensikt.
Derek handler ikke i Izzies beste hensikt?
De er klare for oss på radiologi.
- Greit lz, jeg skal vise deg... ...en serie bilder du vil jeg
skal huske når Derek lar min høyre hjernehalvdel sovne.
- Begynn. Vis meg hva du kan. - Greit.
Er det en schnauzer eller en scottie? Hvor spesifikk vil du jeg skal være?
Hund er bra.
- Det er enten en 727 eller 747. - Fly.
- Et toetasjes viktoriansk herskapshus. - Vi hadde også godtatt ordet hus.
Schnauzer, 747, herskapshus, schnauzer, 747, herskapshus.
Eller hund, fly, hus.
Jeg lar høyre halvdel av hjernen din sovne nå, greit?
Hund, fly, hus, hund, fly, hus...
Greit. Og nå venter vi på at hjerneaktiviteten i det området stanser.
Hund, fly, hus, hund, fly...
Greit, lz, kan du fortelle meg hva du så?
Vis henne kortene.
Hva er dette?
Hund. Kan du si "hund"?
- Hva heter jeg? - Bare hold deg til kortene Meredith.
Meredith.
Du vet hva jeg heter. Du kan si navnet mitt.
- Det var dette jeg var redd for. - Greit. Hvem er Alex?
lz du trenger ikke snakke. Bare nikk med hodet for meg
hvis du vet hvem Alex Karev er.
Prøven svekket hukommelsen din i så stor grad at jeg sterkt anbefaler
- at du ikke har operasjonen. - Izzie det var verst tenkelig tilfelle.
- Det har ikke med operasjonen å gjøre. - Det vet vi ikke.
Jeg vet at det å ikke operere er like farefullt, om ikke mer.
Men det er opp til deg.
- Hva tror du? - Jeg tror han snakker til deg, ikke meg.
- Jeg lar dere to alene snakke sammen. - Jeg blir med dere.
- Jeg har et par spørsmål. - Alex.
Tenk på hva du vil gjøre et øyeblikk. Jeg kommer straks tilbake.
Du skal ikke ha operasjonen.
Ikke snakk legevitenskap med meg. Snakk med meg som en venn,
som om jeg er eieren av grynet du spiser hver morgen, og si hva jeg skal gjøre.
- Karev... - Vær så snill.
- Karev jeg kan ikke si hva du skal gjøre. - Hva om det var Meredith?
Hva ville du gjøre om du måtte velge
mellom å tilbringe noen få måneder til med Meredith og visste hun skulle dø,
se henne lide, se henne syk...
...eller tilbringe resten av livet med en som så ut som Meredith,
men ikke var henne lenger.
Hun er den ene gode tingen som noensinne har hendt meg.
Den ene gode tingen.
Så jeg må vite hva jeg skal gjøre. Du må fortelle meg,
hva om det var Meredith?
Jeg ville bedt henne ha operasjonen.
Du kunne ikke huske noe. Du visste ikke hva jeg heter.
Du visste ikke hvem Derek var, du visste ikke hvem Alex var.
- Du husket ikke hvordan du snakket. - Hvorfor husker jeg ikke dette?
Svulsten sitter midt inne i alt som gjør deg til den du er.
Jeg sto der og snakket med deg akkurat slik jeg gjør det nå,
bare at du ikke var der. Du var ikke deg.
Du var borte.
- Så hva gjør jeg nå? - Swender har en pasient,
kvinne, 22 år gammel, metastatisk melanom.
- Alison Clark? - Etter tre måneder med IL-2,
var metastasene borte. Alle sammen.
Du skal ikke ha denne operasjonen.
IMMUNOTERAPI
Ikke gjør det. Det stemmer jeg.
Ikke ha operasjonen. Jeg hadde ikke. Jeg virkelig hater kirurgi.
Jeg hallusinerer Alison.
Jeg har veldig lange samtaler med døde mennesker,
og ser ting som ikke finnes...
Akkurat nå er jeg ganske sikker på at det ikke flyr fugler over hodet ditt,
for dette er et sykehus og det ville være rart,
men det er det jeg ser. Jeg har svulst på hjernen.
Og jeg skal virkelig ikke la dem skjære den ut?
Jeg lot dem ikke skjære ut min.
Det er liksom, greit, ett minutt er jeg universitetsstudent,
på rolaget og oppfører meg idiotisk og glemmer solfaktor
og tenker at det ikke har noe å si siden jeg er den jeg er,
og livet har gått ganske bra for meg.
Og i neste minutt, skjærer de opp kroppen min annen hver uke.
Jeg hadde 15 operasjoner.
Og så sa jeg det var nok.
Glem det. Jeg får ro i himmelen eller samme det.
Og så virket IL-2. Det virket.
Jeg kommer hit hver tredje uke, tar medisinen min, og...
...jeg har ikke svulst på hjernen lenger.
Charlie hvis vi skriver deg inn, hvis vi gjør det du ber oss gjøre,
er det ingen måte å vite om smerten i benet helbredes av det.
- Men den kan. - Ja, den kan kanskje det.
- Og så snart jeg får protesen... - Det tar måneder
før jeg engang kan begynne å tilpasse en protese på deg.
Som ikke kjennes som et nytt ben, på noen måte.
Det kjennes som to og et halvt kilo metall som gjør vondt og kniper.
Og hva om hæren sier nei, at de ikke vil ha deg tilbake?
- De vil. Sjansen er... - Vil du virkelig ta den sjansen?
Du ber meg fjerne et av benene dine.
Tror du jeg ikke vet det, tror du jeg vil kappe av benet? Selvsagt ikke.
Er jeg sikker på dette? Nei. Det eneste jeg vet sikkert, er at jeg er i helvete.
Det er jeg sikker på.
Jeg har mistet alt. Alt jeg har jobbet for, alt jeg bryr meg om,
og byttet det inn mot seks smertepiller om dagen som ikke virker.
Så ikke kast bort tiden vår på å prøve å skremme meg, for jeg er ikke skremt.
Etter alt jeg har vært gjennom, er jeg ikke redd for noe.
Så skal vi gjøre dette, eller?
Dr Robbins, dr Bailey utførte nettopp Seattle Grace sin
første fjerning av galleblære med ett innsnitt.
- Jøss! Kult! - Gjennom pasientens navle.
- Og nå er det litt nifst. - Nei, du skulle sett det.
Ingen arr, ingen blødning, og omtrent halvparten av tiden
- som det ville tatt med laparoskop. - Vil du foreta en etter lunsj?
- Jeg har en tarm til. - Har du noe imot det?
Så da er jeg vel på egen hånd i ettermiddag?
Hva med nevroblastomen min? Nei, ikke tenk på det. Trenger ikke det.
Du har resten av livet til å foreta nevroblastomer.
- Da treffes vi etter lunsj. - Greit.
- Sjef? - Ja, dr Robbins?
- Sjef... - Er det noe du vil fortelle meg?
Jeg skal til å gråte. Jeg vil bare la deg vite at jeg vet at det vil skje,
og jeg vil at du bare skal ignorere det.
Og jeg gråter ikke fordi jeg er oppbrakt. Det bare skjer når jeg blir sint
- på folk med makt. - Er du sint på meg?
Jeg er sint på deg. Og jeg gråter fordi du er sjefen, sjefen min,
noe som roter opp problemer jeg har med makt og faren min,
som du minner meg om.
Ikke at du er gammel. Men du utgir respekt. Folk har respekt for deg.
Jeg mener, jeg gjør det. Og Bailey. Og derfor er jeg sint.
For det er feil, det er feil og dårlig gjort
å bruke en robot til å lure Bailey inn igjen på allmenn. Jeg har ingen robot.
Jeg har bare små barn. De er ikke like moro som en robot.
Og de er ikke skinnende og nye og av sølv,
og de har ikke ting som kommer ut av navlen, men...
jeg skal slåss mot deg. Og skal vinne.
- Sjef. - Tror du at du kan slå meg?
- Ja. - Lykke til.
For jeg har noe du ikke har. Jeg har lykke! Sjef.
Dr Toretto, patologi. Dr Toretto, patologi.
- Hva foregår? - Vi gjennomgår Izzies IL-2 plan.
For etter operasjonen?
Jeg bestemte meg for ikke å ha operasjon.
- Hva? - Kanskje vi skal komme tilbake.
Dr Yang.
- Du skal ha operasjon. - Hva?
- Shepherd sa dette er siste sjansen din. - Men jeg bare...
Jeg er mannen din, jeg sier at du skal ha operasjonen!
Hva skjedde med, "Dette er ditt valg..."
Det var da jeg trodde at du skulle ta rette beslutningen!
Du valgte feil, så du får ikke ta denne på egen hånd, du giftet deg med meg!
Det er ikke bare ditt liv det gjelder lenger! Det er mitt liv, òg!
Livet mitt med deg!
Du kan si Swender hva du vil, men jeg forteller Shepherd, og du,
skal ha operasjonen!
Hun er kanskje vennen din, men det gir deg ikke rett til å snakke henne ut av
en operasjon du ikke vet noe om. Du er Swenders assistentlege.
Det du gjorde var upassende, det er uprofesjonelt. Du gikk over streken!
Nei, hun gjorde ikke det. Det var jeg som overbeviste Izzie om ikke å ha den.
Det er meg du skal rope på akkurat nå.
Vel, jeg går nå.
Med mindre du vil be omforlatelse... OK.
Min mor forsvant rett foran øynene på meg.
Alt hun hadde, alt hun var, verdigheten hennes, hukommelsen hennes.
- Til slutt var hun ikke moren min lenger. - Izzie er ikke moren din.
Hun har ikke en hjernelidelse som ikke kan behandles. Hun har en svulst.
Og den kan behandles. Ikke gjør dette personlig.
- Jeg gjorde ikke det. - Du gikk til Izzie, som hennes venn,
og overbeviste henne. Som assistenten min, gå tilbake og gjør det om.
For denne svulsten vil ta livet hennes.
S YKEPLEIERSTASJON
Hurtigkonsultasjon dr Yang?
Hva er det du gjør?
Grunnen til at jeg ikke har fortalt mor er at en del av meg fremdeles er der.
Jeg forpliktet meg overfor hæren og har ikke kunnet innfri den.
Hadde ikke troppen blitt knust, hadde jeg vært der nå. Ikke rart jeg ikke sover,
eller ikke kan se min mor i øynene. Vi to kan ikke komme videre.
Arbeidet mitt der er ikke over. Og til det er det, har jeg ikke noe her å gjøre.
Så... jeg bestemte meg for å dra tilbake.
Jeg må gå.
- Cristina, kom igjen. - Hva? Hva skal jeg si?
- Jeg kan trenge støtten din. - Den har du ikke.
Dr Torres? Dr O'Malley?
Jeg ville bare be omforlatelse.
- Det er OK. - Du trenger ikke.
Jeg må. For dere prøvde å gjøre jobben deres der inne,
jobben deres er å sette sammen folk, ikke dele dem opp. Jeg forstår det.
Jeg vet det ikke virker fornuftig at jeg vil tilbake til et sted
hvor folk skades og dør,
men vi er der fordi vi prøver å hjelpe folk.
Redde folk. Samme som dere. Det er jobben min. Den jeg er. Det er...
Hvis noe skulle skje og dere plutselig ikke lenger kunne være leger,
hvis noen fortalte dere at dere ikke kunne gjøre det lenger,
ville ikke dere gjøre alt dere over hodet kunne for å bli lege igjen?
Vi har ikke vært gift i 24 timer engang, og vi har allerede hatt vår første krangel.
Det er et godt tegn. Krangel fører til god forsoningssex.
Ser du på fugler som flyer rundt hodet mitt igjen?
Er jeg liksom, helt snøhvit nå?
- Jeg vil bare ikke såre ham. - Han vil forstå det til slutt.
Det kan ta litt tid, men når den svulsten forsvinner,
når du er tilbake på jobb og skjærer opp andre, da vil han forstå.
Er det i det minste kolibrier?
Jeg liker virkelig kolibrier.
- Vi må gå og snakke med Izzie. - Vi skal ikke overtale Izzie
til å ha operasjon fordi din fremtidige ektemann er sint på deg.
Han har rett til det. Vi overbeviste ikke Izzie mot operasjonen som leger,
- vi gjorde det som venner. - Jobben vår som leger er å presentere
alternativene, svare på spørsmål og la pasienten velge behandlingen.
- Det var det vi gjorde. - Stemmer. Bortsett fra at jeg kan ha
presentert alternativene som "Du må gå over liket mitt for å ha operasjonen."
Han har rett til å være sint.
- Søren. - Hvem er det?
Kom igjen.
- Izzie hva? - Hva skjedde?
- Jeg vet ikke. Hvor er Swender! - Izzie la meg ta over.
Ja Izzie kom og sett deg.
- Karene og nervene er atskilt. - Hudlappen er ferdig.
Minn meg på hvorfor jeg gjør dette. Kan noen minne meg på det igjen.
Du vet ikke hva som skal skje med denne gutten, hvor mange slag han kan vinne,
hvor mange liv han kan redde.
Hvis du ikke gjør dette, får han aldri den sjansen.
Vi gjør ikke noe mot ham. Vi sårer ham ikke. Vi redder ham.
Vi gjør det han ønsker.
Det er det han ønsker.
- Blodtrykket faller fremdeles. - Vi trenger mer blod.
- Vi må jobbe raskere. - Greit, jeg er ferdig. Dette er slutten.
- Jeg så ingen perforering av tarmen. - Det er der et sted. Undersøk på nytt.
- Dr... - Kjør det på nytt.
Ja, skal bli.
Så mye for IL-2.
Tror du dette er min skyld?
- Tror du jeg gjorde dette mot henne? - Nei.
Det finnes ingen kur for kreft dr Yang. Det er bare oss, oss to
rett her, som bekjemper dette så aggressivt som vi kan.
Og noen ganger betyr det å fylle pasienten med gift for å drepe kreften.
Og, ja, noen ganger, ikke ofte, dreper giftstoffene pasienten òg.
Men Alison hadde tre måneder igjen å leve da hun først kom til meg,
og jeg har klart å holde henne i live i to år.
Så jeg har ikke tenkt å gi opp henne, eller IL-2 med det første,
og det bør heller ikke du.
Jeg ba deg ikke se på leiligheten. Jeg ba deg flytte inn sammen med meg.
Hvis det er det du vil.
- Jeg vil det. - Vil du?
- Ja. Ikke med en gang. - Nei, selvsagt ikke. Om kanskje...
...et år. Unnskyld, hva sa du? - Ti år.
Nå, for jeg vil fremdeles være assistentlege i seks års tid,
og så vil jeg få legepraksisen min opp og i gang, så...
- Hva med sju år? - Hva med fem år?
- Da er jeg fremdeles assistentlege. - Og? Stevens og Karev er assistentleger.
Meredith er assistentlege. Bailey er assistentlege. Alle gift eller så og si.
Og lykkelig. Eller noe sånt.
Unnskyld, frir du til meg?
Nei!
Hvorfor? Ville du?
- Burde vi ha denne samtalen? - Sannsynligvis ikke.
Greit...
- Imponerende arbeid i dag dr Bailey. - Takk. Det var moro.
Ja, var det ikke?
Høres ut som om dere hadde en god dag.
Hvordan gikk det med nevroblastombarnet?
Han var fantastisk. Operasjonen var enkel, han kommer til å bli helt frisk.
Det er liksom derfor jeg ville ha deg der.
For de barna du redder gjør nesten opp for dem du ikke kan.
Uansett, så skal jeg gå og se til ham på post-op,
og så skal jeg fortelle familien de gode nyhetene. Stopp innom og se lykken.
Greit.
Vi måtte skjære opp deler av tarmen.
Dessverre kunne vi ikke fullføre operasjonen
fordi hun var for ustabil.
Akkurat nå er hun på ventilator fordi hun ikke kan puste på egen hånd.
Men dere kan fullføre operasjonen, sant?
Ja, hvis hun stabiliseres.
Og da vil hun kunne puste på egen hånd igjen?
Hjertet til datteren deres stanset under operasjonen,
som betyr at hjernen hennes ikke fikk oksygen.
Så det er lite trolig at hun kan komme av ventilatoren.
Izzie?
Izzie. Izzie.
- Du kalte på meg. Går det bra? - Nei.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg vet ikke om jeg bør ha operasjonen. Jeg vil nok dø uansett.
Du må fortelle meg hva jeg skal gjøre.
- Du vet hva du skal gjøre. - Nei, jeg gjør ikke det.
- Jeg gjør ikke det. - Jo, du vet det.
Du er bare redd for å gjøre det. Alt dette frem og tilbake, er bare frykt.
Men... du har allerede bestemt deg.
Du gjorde det. Gjorde det i det sekundet du bestemte deg for å kjempe mot dette.
Bare se... se hvor du startet.
Se hvor du er nå.
Jeg mener, nå er du denne utrolige kirurgen...
...og læreren.
Du er foretaksom, husker du?
Du vet akkurat hva du må gjøre.
Kom igjen.
Du kan gjøre det.
Du kan skjære i hjernen min igjen.
Greit.
Du kan gjøre det, men jeg vil ikke ende opp som en grønnsak.
- Izzie det skal du ikke... - Nei, bare hør.
Jeg vil ha operasjonen med en gang. Men hvis noe går galt,
vil jeg ikke ende opp på en ventilator.
Så jeg signerer Ingen gjenoppliving.
- Vær så snill. - Alex...
Du ble gal. Da Denny signerte Ingen gjenoppliving ble du gal. Vil du det?
Skal jeg snitte hjertepumpen? Skal jeg risikere karrieren min? For jeg vil.
Jeg snitter hjertepumpen før jeg bare lar deg... Vent! Stopp!
Du får ikke gi opp. Du får ikke gi opp for meg.
Jeg ber deg. Riv Ingen gjenoppliving!
Hvor øynene dine skal være akkurat nå,
ser jeg hvite sandstrender.
Og det er et hav bak hodet ditt og spøkelser vandrer inn og ut.
Jeg kan ikke leve slik.
Og jeg kan ikke leve...
Hvis noe går galt under operasjonen, skal ingen ekstraordinære tiltak
treffes for å holde meg i live. Det er ikke det jeg vil.
Da Denny signerte Ingen gjenoppliving ble jeg gal fordi jeg ikke forstod.
Jeg forstod det ikke, nå gjør jeg det.
Og jeg må få deg til å forstå det.
Jeg vil ikke at du skal bli sprø. Jeg vil at du skal ha lysende karriere.
Og forhåpentligvis med meg her. Men hvis jeg ikke kan det,
vil jeg bare over til den andre siden.
Jeg vet ikke hva som er der, men det må være bedre
enn sykehussenger og slanger ned halsen. Så vær så snill.
Ikke snitt hjertepumper.
Bare...
...hvis det kommer til det,
bare la meg gå.
Og akkurat nå, kyss meg.
Bare kyss meg og lukk øynene dine,
for stranden er så distraherende.
Jeg trodde alltid at det ville bli meg.
Jeg skulle få Alzheimer som min mor, og glemme alle.
La oss gå på rådhuset i morgen.
Jeg vil ikke tilbringe enda en dag uten å være gift med deg.
Greit.
Det har ikke noe å si hvor god du er.
Eller hvor hardt du jobber.
Du kan studere all litteratur,
du kan mestre alle de nyeste teknikkene
jeg mener, du kan være den beste... være den beste kirurgen i verden...
...men pasientene dine vil likevel dø.
For neste dag eller neste måned eller neste år,
vet du, kommer de til å påkjøres av bil eller finne en føflekk på ryggen.
Og det er ingenting du kan gjøre med det.
Jeg vil ikke at du skal dø.
LEGEVÆRELSE
Har du det bra?
Jeg skar av et friskt ben.
Jeg bare skar det av.
Det var for pasientens eget beste. Men jeg føler meg likevel som slakter.
Mirakeltilfellet mitt er på respirator. Jeg trodde jeg hadde ett.
Ett mirakel.
Jeg hater denne jobben noen ganger.
Jeg vet ikke hvorfor vi gjør det.
Kom igjen. Kom med meg.
Greit. Hva gjør vi her?
Vi kom for å se det.
- Hva? - Gleden.
Den kommer sjeldent. Så sjeldent at vi glemmer det kan skje.
Men den... Derfor gjør vi dette.
Gleden.
Vi tilbringer hele livet med å bekymre oss over fremtiden,
planlegge for fremtiden,
prøve å forutsi fremtiden.
Blir du med meg?
Som om det å finne ut av den på noen måte vil døyve slaget.
DEN AMERIKANSKE HÆREN REKRUTTERINGSSTASJON
Men fremtiden er alltid i forandring.
Vi har en til. Han er lege. Han sier han må gjøre det i dag.
Kom inn.
Fremtiden er hjem til vår dypeste frykt...
Owen?
Hei mamma.
Jeg er hjemme.
... og våre mest utrolige håp.
Men én ting er sikkert:
Når den endelig viser seg...
Gratulerer lege. Velkommen til hæren.
...fremtiden... - Mange takk.
... er den aldri slik vi hadde forventet den.